Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Skalní fanoušek SODOM (tedy takový, který třeba na první dobrou pozná, že úvodní instrumentálka „Blind Superstition“ účinkovala už kdysi dávno coby intro na živém albu „Mortal Way Of Life“ z roku 1988) se jistě musí rozplývat už jen z té skutečnosti, že jeho miláčci vydávají po čtyřleté odmlce šestnácté studiové album. Navíc v pozměněné sestavě, v níž počet kytaristů narostl atypicky na dva a jedním z nich se stal i ztracený syn Frank Blackfire, jenž se mimo jiné podílel i na svatém grálu celé diskografie kapely, a sice památném albu „Agent Orange“ (1989).
Přístup ostatních příznivců, náhodných kolemjdoucích nebo třeba jen těch, kteří kapelu respektují jako jednoho z představitelů zásadní německé thrashové scény (někdy nazývané také jako „velká teutonická čtyřka“), jistě nebude tak horlivý, byť určité specifikum okamžiku, kdy poprvé zmáčknou přehrávací tlačítko „Genesis XIX“, zřejmě ani oni nepopřou. A jací jsou SODOM osmatřicet let po svém založení v onom výjimečném roce 2020, kdy svět ochromila pandemie čínského viru a nic už nebylo jako dřív? Hodnocení, které bude následovat, samozřejmě odvisí i od toho, do které ze dvou výše naznačených kategorií se ten který posluchač počítá, nicméně jejich společný základ je jasný: tento způsob angelripperovského thrashe si nějaký ten větší či menší respekt zaslouží vždy.
Pasujíce se mezi ty, kteří oceňují historickou hodnotu SODOM a čas od času si k ní s radostí něco přihodí, narážím tím na zjevný fakt, že čerstvá, téměř hodinová porce muziky přináší, to, co se dá v tomto případě jistojistě očekávat, a sice solidní thrash metal, co jede občas na plné obrátky a občas mu nicméně prokluzují kolečka. Nic jiného jsem ostatně pod dojmem několika posledních studiových alb gelsenkirchenských legend (z nichž mi zdaleka nejlepší přijde sedm let staré „Epitome Of Torture“) ani nečekal.
Okamžiků, kvůli kterým se bude možné k albu vracet, a tedy navyšujícím jeho thrashový potenciál nad úroveň „ohraná písnička“, je na „Genesis XIX“ několik, a jsou samozřejmě přesně tím důvodem, proč k albu jako k celku chovat výše naznačený respekt. Přesněji řečeno tím mám na mysli parádní otvírák „Sodom & Gomorrah“, neomylně definující podstatu kapely a její schopnost nechat thrash metal volně dýchat i v roce 2020, skutečně mrazivě fungující riffový monolit „Nicht Mehr Mein Land“, v němž si to šéf Angelripper po svém vyřizuje se současným Německem, spolehlivě strhující kvapík „Glock´n´Roll“ a na ortodoxně ošklivé (a proto tolik vzrušující) thrashové vlně se vezoucí dlouhatánská poklona kapitánu Achabovi „The Harpooner“. Ve zbytku už je to pak standardní selanka, v níž se občas ještě mihne ozvěna toho lepšího („Waldo & Pigpen“, „Indoctrination“, „Friendly Fire“), ale jinak má opravdu nejblíže mírnému, ke spokojenosti ukolébanému přehazování vaty.
Skalní fanoušek SODOM to jistě bude vidět ještě daleko růžověji, ale to už je osud (nebo prokletí, dosaďte si sami) skalních fanoušků. Na již zmíněném faktu, že „Genesis XIX“ je solidní thrashmetalové album, které přesně odpovídá letitým zkušenostem jeho autorů a zároveň si neklade žádné nereálné cíle, to nicméně nezmění zhola nic, což je vlastně pro album samotné ta nejlepší možná vizitka.
1. Blind Superstition
2. Sodom & Gomorrah
3. Euthanasia
4. Genesis XIX
5. Nicht mehr mein Land
6. Glock 'n' Roll
7. The Harpooneer
8. Dehumanized 03:53
9. Occult Perpetrator
10. Waldo & Pigpen
11. Indoctrination
12. Friendly Fire
Diskografie
Genesis XIX (2020) Decision Day (2016) Epitome Of Torture (2013) 30 Years Sodomized (Best Of) (2012) In War And Pieces (2010) Sodom (2006) One Night In Bangkok (2003) M - 16 (2001) Code Red (1999) ´Til Death Do Us Unite (1997) Ten Black Years - Best Of Sodom (1996) Masquerade In Blood (1995) Marooned Live (1994) Get What You Deserve (1994) Tapping The Vein (1992) Better Off Dead (1990) Agent Orange (1989) Mortal Way Of Life (1988) Persecution Mania (1987) Expurse Of Sodomy (EP) (1987) Obsessed By Cruelty (1986) In The Sign Of The Evil (EP) (1985)
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.